Pianoet i filmen "The Homesman"...
Problemet er at det står utendørs, så det går i oppløsning.
Det er en verdig død for et piano.
Vinden har en viktig rolle i filmen, så vi ville stemme vinden.
Det låter helt fantastisk.
En morsom del med å eksperimentere er å komme på slike ting.
Interessant nok ferdes lyden raskere gjennom strengen enn gjennom lufta,-
-så det blir et baklengsekko uten at man trenger lydeffekter.
Det høres helt nede i dalen. Jeg vil ikke bare gjøre noe kult og nytt,-
-men det er mye morsommere. Det dør samuraidøden her på fjellet.
Når man hører "Rocky"...
...så vet hele publikum hva som skjer.
Komponisten er en historieforteller.
Musikk kan forme, endre og undergrave det filmskaperen kommuniserer.
-Musikken er filmens hjerte og sjel. -Den kan gjøre scener mer spennende.
Man kan skape hvilke følelser man vil.
Den kan kommunisere på et nivå som ikke er mulig med bilder.
God filmmusikk kan være opphøyende.
Musikk og film har alltid hørt sammen,-
-helt siden 1895 da brødrene Lumière eksperimenterte.
I begynnelsen ble musikk brukt for å skjule lyden fra projektoren.
Stumfilmer var aldri stumme.
Alle kinoer hadde en pianist,-
-og iblant var broen mellom dem et kinoorgel.
Mange bygde kinoorgler, men de fleste,-
-som også regnes som de beste, kom fra Wurlitzer.
De viste hvordan man kunne få liv i filmer som ellers var lydløse.
De spilte ferdigskrevet filmmusikk...
...eller så skapte de noe eget.
De ble en del av kinoopplevelsen.
Flere lekte med tanken på filmmusikk.
Max Steiners King Kong-musikk fra 1933 ble en milepæl.
Da "King Kong" kom ut... "Vent litt, orkestermusikk i en film?"
Han måtte gjøre det fordi filmen ikke var nifs.
Den var kitsj og teit, men da han la på musikken...
Den forandret filmen helt. Den ble skremmende.
Det var den første filmmusikken-
-som viste musikkens kraft i film.
Alfred Newman er et ikon i filmmusikkens historie.
Horn og treblåsere dominerer.
Far var Alfred Newman. I 1930 kom han til L.A.
Han jobbet for 20th Century Fox i 20 år. Deres verdenskjente fanfare-
-ble skrevet til Goldwyn. De takket nei, så han brukte den hos Fox.
Orkesteret var unikt. Rubato betyr at man senker og hever tempoet-
-på en uttrykksfull måte. Man sier ikke: "Jeg gikk til torget i dag."
"Jeg gikk til torget i dag." Man har en frasestruktur.
Det er utrolig viktig. De ble eksperter på å gjøre det musikalsk.
Det definerte den klassiske Hollywood-lyden.
Under spottingen ser vi på filmen sammen-
-og avgjør hvor musikken skal være.
De første 20 minuttene er langsomme, for vi legger grunnlaget,-
-så musikken må ikke være for vill.
Man fører en dialog med komponisten som man trolig har utsatt.
Designet er ferdig, rollene er besatt, alt er filmet,-
-de vakre bildene er klare, klippingen er utmerket.
Nå må jeg formidle hva jeg har hørt i hodet.
Det står "Open Road Pictures". Så klipper vi nok ikke til ytterdøra,-
-men et bilde før ytterdøra som viser huset.
Spottingen viser meg hva regissøren ser, og hva han er ute etter.
Noe umiddelbart fengende, og så sakker vi ned her.
Man samarbeider. De skal føle at en annen filmskaper nå deltar.
Jeg er spesialist på nettopp dette.
Musikk skal komplettere scenen, uten å forstyrre.
Man prøver å fordype seg i bakgrunnen.
Filmkomponisten er en av fortellerne.
-Skal vi spole fram til neste "cue"? -Slutter den her?
Jeg prøver å få en oppfatning om hva de er usikre på.
De fleste regissører vet ikke hvordan man forvandler følelser til musikk,-
-så komponisten blir en "terapeut"-
-som prøver å tolke regissøren.
-Skal vi kanskje bare tone ned der? -Uten å musikksette ham?
Vi har kanskje ingen musikk, bare en fin liten overgang som fortsetter.
Kanskje noe sånt? Vi skjønner hva du mener.
Den første samtalen gir meg en forsmak.
Nesten alle prosjekter begynner med at noen sier: "Jeg har en kul idé."
De forteller ideen, og det låter spennende.
Man blir smigret av at man engang blir spurt.
Når de forlater rommet, tenker man:
"Hvordan skal jeg gjøre dette? Herregud!"
Så får man lyst til å ringe dem.
"Ring John Williams i stedet."
Jeg har ingen anelse om hvor musikken kommer fra,-
-så jeg er alltid redd for å miste den.
Jeg har jobbet med "Race" i en uke, så jeg er i begynnelsen av prosessen.
Jeg tror at den skal begynne her.
Den kommer inn helt stille.
Scenen tar en ny retning,-
-og det markerer ofte hvor musikken skal komme inn.
En film er ikke som et skuespill. Det er kameravinkler og klipp.
Det er et utrolig kunstig medium som slett ikke ligner virkeligheten.
Vi må finne på finurlige måter å presentere noe velkjent.
Et motiv er toner som sammenfatter musikken-
-som i "Nærkontakt av tredje grad".
Beethoven var en av de første som brukte temaer eller motiver-
-på en omfattende måte.
Beethovens femte symfoni bygger helt på den rytmen.
Enkle "hooks", akkurat som i en poplåt, brukes på ulike måter.
Motiver hjelper en til å forstå forholdene i fortellingen.
Kjære Bilbo...
Man kobler et visst motiv til noe.
Det hjelper en faktisk til å følge historien.
Når man spiller musikken i all sin prakt på slutten,-
-så kjenner publikum den allerede godt.
Vi bygger opp alt til finalen.
Regissøren er ikke så begeistret for bare orkestrale elementer.
Buck og jeg jobber med en film som heter "The Gunman".
Det haster litt, og det er nervepirrende.
Vi har blant annet jobbet med disse kalimbaene.
Et enkelt afrikansk instrument. Neste uke blir tøff.
Jeg er rolig. Buck er ikke det. Det er mye arbeid som gjenstår.
Det er kalimbaen. Musikken må ha et innslag av spenning.
Vi løste dette ganske raskt.
Da filmen ble "voksen" i forhold til emnevalg og hva man ville oppnå,-
-så forandret filmmusikken seg. Den ble mer moderne og mer jazzete.
"En sporvogn til begjær" var Alex Norths debut.
Han hadde skrevet balletter og konsertverk,-
-og han klarte å skrive tidenes mest omveltende filmmusikk.
Det var den første filmmusikken som brukte jazz.
Jerry Goldsmith innså at filmmusikken aldri mer ville bli som før.
Bond. James Bond.
John Barry hadde et eget band.
Musikken deres lød som tidlig James Bond-musikk.
Da han skrev James Bond-musikk, ga han filmene en "bandfølelse".
Storbandmusikk var kult og svingte.
Den gutten lot til å klare alt.
Det fins ikke en eneste spion-eller agentfilm uten referanser til Bond.
De hører sammen på samme måte som Morricone og spagettiwestern.
Musikken hans får ingen til å tenke "Hvilket instrument er det?"
Men melodien er drepende.
Det er et ikonisk musikkstykke.
Han plasserte den gitarlyden i det westernmiljøet.
Sånn låter spagettiwestern fremdeles, 50-60 år senere.
1960-tallet var en fantastisk tid-
-med utrolig velutdannede musikere.
Bernard Herrmann lagde radioteater.
Hans evne til å bruke et sound,-
-og skape et unikt orkester som skilte seg fra film til film,-
-var banebrytende.
Hovedmotivet i "Vertigo" er det perfekte skoleeksempelet.
Musikken sier: "Et mysterium! Noe er galt her."
"Hold deg unna! Men kom hit, fort!"
Det var annerledes da. Det er ikke melodiske ideer,-
-men det er små fraser med en slags sirkulær galskap-
-som funket kjempebra i Hitchcock-filmer.
Alt lot til å rase framover-
-på en syk, uunngåelig katastrofal måte.
Bernard Herrmann var meget modig. Se på dusjscenen i "Psycho".
Det er ikke så nifst uten musikken.
Man legger merke til klippene, men når man legger på musikken...
Man setter seg fast i den gale morderens tenkemåte.
Hvis man ikke kjenner filmen, lurer man nok bare på hva det bråket er.
Men det var så effektivt at man trodde at man så mye mer vold-
-enn hva som faktisk ble vist.
Om en bok beskriver "en stor skog", så ser alle en skog foran seg.
Ingen skog er den andre lik.
Musikk fungerer på samme måte.
Hvis 15 komponister leser de samme manusene, får alle ulike ideer.
Filmmusikk føles så befriende,-
-for alle instrumentene kan brukes bare det gjør filmen bedre.
Jeg har fem lagerlokaler med musikkutstyr.
Når det begynner å ligne en skraphandel,-
-gjør de en intervensjon og renser ut alt,-
-og så begynner jeg å samle ting igjen.
Jeg kjøpte pianoet i en lekebutikk.
Jeg spilte temaet til "Rugrats". Lekepianoet virket unødvendig.
Det kostet omtrent 60 dollar, og det var dyrt for et lekepiano.
Jeg spilte inn låten og leverte det tilbake.
Nå lurer jeg på: Hvor er leke- pianoet som brukes til "Rugrats"?
En musikk-cue begynner ofte med at jeg spiller noe annet. Ikke PC-en.
Dette er stemte dombjeller. De er veldig sjeldne.
Det er musikk i alt. Plutselig låter heisdøra...
"Hva var det"? Så prøver man å gjøre om lyden til musikk i studioet.
Jeg prøver alltid å gjøre om hvordan verden låter til musikk.
Ingen måte er feil. Man må forsøke helt til feil måte blir riktig måte.
Den er en utdødd dinosaur som ga opphav til fiolinen og gitaren.
Denne har to bordunstrenger og en melodistreng.
Den ser ganske påfallende ut.
Det låter som når en sel spiller med horn på sirkus.
Det var årevis siden!
Nå som jeg har "kompet", kan jeg forestille meg-
-hvordan melodien kunne låte.
Det er et paradis.
Jeg prøver å finne en generell rytme i en scene.
Det tok sju måneder å lage musikken til "Mad Max".
Jeg forsøkte det ene og det andre. Ulike trommer.
Trommene som ble spilt inn bare for "Mad Max"... Her er en.
Hvis man kombinerer alle lydsporene,-
-kan man få en interessant kvalitet-
-med trommer som spiller sammen på en ganske aggressiv måte.
Forskjellen er stor. Noen regissører vil ha musikken i takt med bildene.
Andre vil ha lange musikkstykker som spiller over flere bilder samtidig.
Det er slike ting man hele tiden kjemper med.
Hvis jeg lager musikk, må den gi meg gåsehud.
Hvis ikke jeg mener at det er et kjempebra musikkstykke,-
-kan jeg ikke forvente at publikum syns det.
Hvis jeg får gåsehud, får sikkert andre det.
Alle får gåsehud av lignende ting.
Når det gjelder følelser og andre reaksjoner på musikk,-
-er mange hjernestrukturer inne. Musikk har så mange dimensjoner.
Musikken behandles av ulike systemer i hjernen.
Ting som melodi og tonehøyde, blir behandlet av et system i hjernen.
Tidsbaserte ting som tempo og rytme, behandles av et annet system.
Vi opplever en slags fysiologisk reaksjon.
Gåsehuden signaliserer bare hva som skjer i kroppen.
Ventrale striatum og accumbens- kjernen er vårt belønningssentrum.
Ting som sjokolade og sex, er ting som har med de strukturene å gjøre.
Samme type nytelsesfølelser som vi får av sjokolade,-
-altså dopaminutskillelse... Hjernen aktiveres på samme måte av musikk.
Det er kunstformen som ikke fins. Man kan ta på musikkinstrumenter.
Man kan ta på CD-plater, kassetter eller vinylplater,-
-men man kan aldri ta på musikken. Den er bare luft som beveger seg.
Musikken gir bare luftmolekylene en viss struktur.
En lastebil som kjører forbi, trykker luftmolekyler mot det indre øre.
En cello trykker samme luftmolekyler mot øret, men med en annen struktur.
Det er merkelig, men veldig interessant.
Men de kan aldri ta friheten vår!
Den får hærer til å marsjere ut i strid. Den får folk til å gråte.
Den kan forsterke følelsene,-
-så publikum husker filmen lenge etter den siste billedruten.
Vi gjør noe. Vi temmer noe i eteren.
Filmmusikk og orkestermusikk er av stor interesse-
-for forskere, siden de kan vekke sterke følelser.
Vi tenker ofte ikke på filmmusikken, men den påvirker oss likevel sterkt.
Jeg skrev musikken i "Remember the Titans" for akkurat den.
Å bruke musikk i film gir musikken en veldig spesifikk sammenheng.
Når man hører den igjen, vekkes de samme følelsene som på kino.
Den var ikke ment for noe annet.
Takk! Gud velsigne dere, og Gud velsigne USA.
Telefonen ringte. En venn sa: "Jeg er på partikonventet."
"Remember the Titans" spilles like høyt som en Kiss-konsert.
Gid de hadde bedt om lov,-
-men det er interessant å se den bli brukt til noe helt annet.
Vi lever i en musikksatt verden.
Det er interessant at musikken i "Remember the Titans"-
-gir et bilde av det Obama ville være, da han ble ny president.
Hva publikum enn følte på kinoen... så gjenlød det igjen.
Filmmusikkens kraft er utrolig.
Under en 90 minutter lang film gjør vi minst 21 000 øyebevegelser.
Selv om vi tror at vi kan se hvor vi vil,-
-har mange studier vist at publikum oftest ser på omtrent samme punkt,-
-omtrent samtidig. En måte som kan rette blikket mot et enkelt punkt,-
-er at musikken matcher noe som skjer på lerretet.
For eksempel stigende tonehøyde samtidig som noe stiger.
Et kjempegodt eksempel på det er ekteskapsmontasjen i filmen "Opp".
Øyeblikket da vi først ser Carls ballonger, er kjempeviktig,-
-for ballongene er et viktig visuelt motiv i hele filmen.
Vi ser Carl, og så ser vi Ellie med en papegøye.
Ballongvogna stiger og kommer ned igjen.
Musikken kan altså være-
-en del av koreografien av blikkene våre under en filmsekvens.
Alt man så, hørte man.
Noen går opp trappa... Et romantisk kyss.
Øynene følger ørene. Man må ta mange beslutninger.
Hollywood opplevde en merkelig overgangsperiode på 60-tallet.
En ting som ble forkastet, var gammeldags orkestermusikk.
Man begynte å bruke diegetisk musikk.
Folkemusikk.
Mer intime musikkarrangementer.
Det var noe annerledes.
60-tallets komponister var dyktige, og de ville ikke gjøre som før.
Jerry Goldsmith var den mest nyskapende komponisten-
-som jobbet med mainstreamfilmer.
I "Apenes planet" utnyttet han moderne teknikker-
-og brukte dem i et drama.
Metallskåler og gummiballer som spratt i en skål...
Han lekte med orkesteret og gjorde dristige valg.
Det passet filmen perfekt.
Musikken er en av tidenes beste i en science fiction-film
"Chinatown" ble skrevet på ti dager da en tidlig versjon ble forkastet.
Jerry tar en titt på filmen og forstår straks at han trenger-
-fire harper, fire pianoer, strykere, slagverk og en solotrompet.
Hvorfor fire pianoer?
Jerry var vel "gudfaren" når det gjaldt alt sånt.
Det er et interessant musikalsk valg.
Mange musikere mener nok at han er den beste av alle.
Da jeg hørte "Tyveknektene", trodde jeg at han var 80 år.
Det virket som en 80-årings aller beste filmmusikk,-
-men jeg traff en ung mann.
John Williams begynte som jazzpianist.
Han spilte piano i "West Side Story".
Han spilte piano i "Ungkarsleiligheten".
Han og Jerry Goldsmith lærte alt hos Fox.
Ingen visste at alt skulle forandre seg.
Om "Haisommer" ikke hadde hatt det... hadde vi ikke skjønt hva som skjedde.
Det var ganske genialt, og det lignet nesten et vilt eksperiment.
Han var en motor-
-som økte farten. Som et rasende tog.
Det er en etemaskin som bare tenker:
Jeg beveger meg framover for å drepe. Den haien trengte bare to toner.
Steven spurte: "Hva vil du spille?"
-Han sa: "Du tuller." -"Det er en seriøs film!"
Jeg trodde at han skulle spille en poetisk pastoralsymfoni.
John sa: "Nei, det er en nifs film."
En del av John Williams' geni er hvordan han plasserer musikk i film.
John ville at musikken bare skulle signalisere at haien var på vei.
"Haisommer" er mer enn to toner.
Det er et fantastisk symfonisk verk-
-som settes i gang av de to tonene.
Hans kunstneriske fantasi er helt fenomenal.
"Herregud, filmmusikken lever igjen!"
"Star Wars" fikk et enormt gjennombrudd.
Alt med den var kjempespennende for en som var elleve år da.
Her kommer de!
Den tiltalte en hel generasjon.
Jeg tror at jeg var tolv år da, så den påvirket min ungdom enormt.
Vi kunne musikken utenat straks vi forlot kinoen.
Musikken er blant det beste som noensinne er skrevet.
"Star Wars" uten Williams' musikk er utenkelig.
Han hjalp publikum å gjenoppdage den klassiske orkestrale filmmusikken.
Spielberg og Lucas bidro til-
-at publikum igjen fikk være med på den typen kinoopplevelse.
"Star Wars" forandret alt.
John Williams fikk meg til å innse at filmmusikk kan være like bra-
-som alle klassiske komponister jeg vokste opp med.
Det fins en tradisjonell måte å vise det gode og det onde i musikken.
Jeg liker "Star Wars" med alle de vakre temaene.
Johns ledemotiv og kjærlighetstemaet.
Men vi har også Darth Vaders tema.
Det er så krigersk og overdådig at man tenker: "Det er fare på ferde."
Riktig musikk til riktig film ved riktig tidspunkt.
70-tallet er uten tvil John Williams' tidsalder.
Uten hans musikk er Supermann betydelig svakere.
Hvis man prøver å fly uten den musikken, kommer man ingen vei.
Alle kjenner ledemotivet, men Krypton-temaet like før det...
Den ouverturen er gåtefull og nesten avantgardistisk.
Den fører til et veldig melodiøst dobbelt refreng-
-som gjør stykket ti ganger sterkere.
Han omgir stykker med andre stykker.
Hvis man spiller musikken fra "Haisommer" eller "Star Wars",-
-så vet de fleste nøyaktig hva det er.
"Jakten på den forsvunne skatten" gjenkjennes på melodien uten takten.
Men gjør man takten...uten melodien, så kjenner man den igjen uansett.
Tonefølgen er veldig enkel,-
-men jeg viet mye tid til den musikalske grammatikken-
-for å få dem til å låte uunngåelige.
Det er effektfullt og velskrevet, men det er bare halve sannheten.
Han har alltid et bravurstykke under de første 8, 16, 32 taktene,-
-som i "Jakten på den forsvunne skatten," men så kommer B-stykket.
Det er mindre kjent, men det er så vakkert.
Det skriver han nok til seg selv.
Uansett hvor flink han regnes for å være, og hvor avholdt musikken er,-
-så er han enda bedre.
Om det kunne passe å gå inn i samtalen...
Ja. Jeg liker det, og det låter som en veldig naturlig overgang.
-Opp eller ned? -Opp.
Kanskje ned en gang. Ned en gang og så opp.
Kravene til filmmusikk har endret seg.
Vi kan se på slutten av "E.T."
-Hvor skal vi? -Til skogen!
Det legges helt åpent for musikk.
Følg meg!
Hvor lenge siden var det at noen sa:
"Dette skal være et musikkøyeblikk der melodien går for fullt."
Jeg kommer til å være her.
Det spilles bred, pompøs musikk, samtidig som romskipet tar av.
Williams og Spielberg går fra stor musikk til...
...for å minne oss om hvem som går om bord.
Det som skjer i historien, kan ses som veldig sørgelig. De tar farvel.
Men i slutten hører vi en coda, en fanfare som er veldig triumferende.
Vi ser altså dette med Elliotts øyne. Det er ikke et tap,-
-men de sier nesten: "Oppdrag utført. Vi hjalp E.T. hjem."
Orkesteret elsker timinutterspausen,-
-men når man er inspirert av musikken, er stemningen elektrisk.
Etter "Jurassic Park" så man på blikkene i de andres øyne-
-at vi hadde spilt noe som nesten ville vare evig.
Vi vet at nesten alt vi gjør med John Williams, blir utrolig.
Etterpå tenker vi: "Hvorfor er det ikke alltid sånn?"
Man velger ofte et studio som passer lydbildet.
Det var en kirke før, som du ser.
Den har stått her i noen hundre år. Folk tror at kirker er hjemsøkt.
Teknikere som har vært her, har sett dette skje.
Plutselig begynner stoler å rotere.
Det hadde vært kjempefint å skylde alle feil på spøkelset,-
-men alt fælt som skjer her, er menneskers feil, vanligvis min.
Jeg har nesten bodd her siden 1994.
God morgen!
Den var forfallen da George Martin sent på 80-tallet bestemte seg for-
-å gjøre den om til et studio.
Når flere personer roper i et lite rom, "kveles" rommet nesten.
Man hører ingenting, for lyden har ingen steder å gjøre av seg.
Det gjelder også akustiske steder. Hvis vi er 110 personer,-
-kan vi heve taket for å få 1,5 sekunder mer gjenklang.
Da kan lyden svømme rundt mellom alle reflekterende overflater.
Når man har 100 mikrofoner, kan man velge hvor nær musikken skal føles.
Det ligner ikke Abbey Roads akustikk.
Det er 86 musikere i orkesteret i dag.
Studio 1 er den store orkestersalen.
Tester.
Det er ikke så mye absorberende materiale, så lyden blir levende.
Det blir fin gjenklang når orkesteret slutter å spille.
Beatles' orkestre ble spilt inn her. På 80-tallet ble filmmusikk vanlig.
"Jediridderen vender tilbake" ble spilt inn her.
Velkommen til skapelsen av "Star Wars".
-Oppfølgerne ble spilt inn her. -Bare blåseinstrumentene.
De tre første "Ringenes Herre"-filmene.
Williams holdt til her borte og vendte seg i den retningen.
Mot kortsiden. "Duel of the Fates"- koret sto ved den veggen.
Denne filmens lydtekniker vil ha dem sånn, for å få riktig lyd.
Filmkomponisten skaper musikken til regissøren og produsentene,-
-men de avgjør hvordan filmen skal låte.
I kontrollrommet sitter teknikeren, Casey Stone.
Han styrer alle kontrollene på miksepulten.
Han bestemte hvor mikrofonene skal være, og hvordan alt spilles inn.
Ved siden av ham sitter Lewis. Lewis tar seg av Pro Tools.
Han kontrollerer metronomen som jeg og alle musikerne hører.
Han spiller inn alle tagninger og merker dem.
John Finklea er musikkredigerer.
Han skaper en versjon til selve filmen-
-og en versjon til soundtrackalbumet.
Filmens orkesterarrangør heter Matt Dunkley.
Jeg skriver alt på datamaskinen.
Orkesterarrangøren skriver om fila til noter.
Jeg bruker dem når jeg dirigerer.
Så får musikerne ulike deler.
De trenger ikke å se alle andre deler.
Bra. Kjempebra.
-Skal vi fortsette? -Ja visst.
Ulike byer, influenser og rom.
I London pleier de å spille mykt.
I Los Angeles spiller de sterkere.
Jeg jobber hardt, og jeg har et team som også jobber hardt med meg.
Det skal mye til for å nå hit.
Det er som ens egen livshistorie-
-der filmen brukes for å formidle det mennesket man er.
Tidligere pleide alle å dirigere filmmusikk.
Mange komponister kan dirigere et orkester,-
-men det er ofte viktigere for dem å høre på hva orkesteret spiller,-
-sammen med regissøren, for å få vite hva han mener.
Fortsett å spille.
John Powell og Hans Zimmer foretrekker å være i kontrollrommet,-
-for der har de større kontroll.
Alle er ute etter det samme: det som er best for filmen.
Mange komponister vil være nærmere regissøren,-
-men jeg synes at det blir best når jeg dirigerer min egen musikk.
God morgen! Dette er en film for Paramount. Johns musikk er flott.
Her er vår komponist og dirigent: John Debney.
God morgen! Vi begynner med 5M1V3.
Nå lager vi litt lyd. En, to...
Studiomusikere som leser fra notearket, er helt utrolige.
Produsentene spør: "Hvor mange dager øvde de?"
"Ingen. De har aldri sett det før." Da sier de: "Hva?"
Det kreves en viss teknikk når et helt orkester skal lese fra notene.
Vi øker tempoet.
Når man skriver musikk, gir man dem instruksjoner om hva de skal gjøre.
Det må helst være et kjærlighetsbrev som viser: "Jeg vet hvem du er."
Mange prøver å spille samme tone, men ingen kan det.
Alle ligger en brøkdels prosent feil, og det skaper den fyldige effekten.
Hvis alt var harmonisk og perfekt,-
-ville musikken låte fryktelig.
Det hadde vært som å legge autotune på Etta James.
Da ville all sjelen forsvinne.
Derfor er orkestermusikk så vakker.
Hvis ikke jeg lenger kan jobbe i studioet med 90 musikere,-
-så gjør jeg nok heller noe annet.
Jeg lever for å jobbe med livemusikk.
Å begynne å spille et musikkstykke som man har jobbet med lenge...
...og høre det for første gang, er som å se barnet sitt bli født.
Gleden og følelsen det gir, betyr alt for meg.
Det er orkesterets styrke, og derfor forsvinner det nok aldri.
Det fortsetter å forandre seg,-
-men den er på sett og vis vårt mest menneskelige trekk.
Spill 20 til 48.
Denne filmen har mye musikk. Det er vanlig i actionfilmer.
Det er omtrent 110 minutter musikk.
Man ser plakatene før filmen er ferdig.
"Musikken er jo ikke engang skrevet ennå."
Det er skrekkelig å kjøre t-bane.
Jeg er halvferdig, men navnet mitt står på plakaten.
Det er mye å gjøre på to uker.
Jo dyrere filmene blir... De forteller det.
Iblant kan studioet kanskje antyde-
-at alt avhenger av dette, så man må...
Det føles bare skremmende.
Å få sammen noe sånt, er meget innviklet, og presset er enormt.
Studioet vårt satser nesten en halv milliard dollar på hver film.
Hver film må havne blant tidenes 20 mest inntektsbringende filmer!
Det er sykt! Bransjens kompleksitet har gjort kunstformen mer kompleks.
Da jeg laget "Armageddon", fikk jeg en klokke av Jerry Bruckheimer.
Den talte ned til sluttdatoen.
Jeg så den hele tiden. Tidsfrister kan være fæle.
Filmens program er ufattelig stramt.
Seks timer så langt. Det er tre igjen.
-Seks klikk til takt 29. -Ja, hev et halvt trinn.
Det er dyrt og vrient å organisere, men problemer har mer enn en løsning.
Man kan endre musikken i det ene klippet eller i det andre.
Kjempebra.
Filmskapingen og musikken forandrer seg.
Når filmskapere har innsett det, har de krevd og fått ulike ting.
I 1978 slo noen på en synthesizer.
Synthen kom samtidig som punken,-
-så det oppsto en slags utrolig, ny, utadvendt musikkintelligens.
Danny Elfman. Hvem skulle Tim Burton ansette da han fikk lage en film?
Han elsker Oingo Boingo. Hvem er låtskriveren deres?
Danny Elfman. Bingo bango!
Jeg skrev merkelige, men gjennomtenkte verk,-
-som pianokonsert nr 1,5.
Uten den hadde jeg aldri påtatt meg "Pee-Wees store eventyr".
Siden barnsben har han vært en nysgjerrig person-
-som har moret seg selv, først med Oingo Boingos påfunn,-
-og så med Burton og Pee-Wee.
Danny er absolutt ikke grå.
Danny er en komponist hvis tittellåter sier:
"Jeg skal vise dere en verden, og den handler om dette."
Dannys største styrke-
-er utrolige små korte musikalske ideer som senere blir store ideer.
Da han komponerte "Batman", ble alle forbløffet.
John Williams skapte malen, men vi ville ikke følge den.
Det fantes altså ingen modell-
-for hvordan man lager mørkere film- musikk som er morsom og energisk.
Men Bernard Herrmann hadde tidligere lært meg at det bare fins en regel.
Det fins ingen regler.
Han kan kombinere orkesteret med noe veldig moderne,-
-og han gjør det sømløst. Man hører hans sound og personlighet.
Thomas Newman er en komponist hvis sound er vanskelig å beskrive.
Akkurat som Danny Elfman, har Thomas et eget sound.
Vi jobbet med "Frihetens regn". Musikken hans er spennende og unik.
Den har et umiskjennelig trekk, et slags vannmerke.
"Frihetens regn" vil bli husket lenge.
Jeg heter Lester Burnham.
Da jeg så "American Beauty", og hørte Newmans første toner,-
-idet filmen begynner... En marimba.
Det setter tonen for hele filmen. Det forteller oss-
-at vi vil få se en litt merkelig, annerledes skildring av livet i USA.
Thomas Newman har klart å skildre usikkerhet.
Den er aldri for bestemt, men musikken har en herlig karakter.
Han pleier å etablere en kjerne i en cue.
Så skjer det ting rundt baselinjen.
Det skaper en tekstur bak orkesteret.
Så blir orkesteret en del av teksturen.
Det språket fantes ikke før Thomas Newman oppfant det.
Han er Alfred Newmans yngste sønn.
Han kan skrive enestående orkestermusikk,-
-men iblant krevde filmene noe mer intimt.
Man kan ofte skape en viss stemning-
-og "lime den fast" på et bilde i to minutter.
Alle hermer etter det uten å innse det.
De tenker: "Slik lager jeg filmmusikk."
Det er blitt imitert og kopiert,-
-men det var han som introduserte noe nytt.
Det er veldig vanskelig å få til-
-det kjølige, følelsesladde solopianoet, for han fullendte det.
Hvilken video vil MTV vise først? "Video Killed the Radio Star"?
Hvis man ser godt etter, ser man Hans Zimmer i bakgrunnen.
Hans ga filmmusikken en ukonvensjonell "rockelyd".
Orkesteret spiller brutalt. Det er voldsomt og aggressivt.
Det blir skrevet og spilles intenst.
Lise Gerrards ensomme kvinnestemme og orkesterets følsomme kraft...
-Det påvirket publikum sterkt. -Vi vil treffes igjen.
Men ikke ennå. Ikke ennå...
Det måtte være en kvinnestemme.
En kvinnestemme i en gladiatorfilm? Neste dag så vi hånden i hveteåkeren.
Det bildet ligger inne lenge. Hvis det sto i manus...
Det hadde ikke blitt filmet. Hvorfor drar han hånden over hveteåkeren?
Det funker bare takket være musikken og Lisas stemme,-
-men det ga resten av filmen lov til å være litt mer poetisk.
Den opphøyde opplevelsen og formet Hollywood-soundet i årevis etterpå.
Dette er Hans Zimmers tidsalder.
Hans gjorde strykerseksjonen til en slags gitar.
De spiller rytmer.
Det er interessant. Ingen andre hadde gjort det.
"Pirates" låter som Led Zeppelin. Et orkester spiller Led Zeppelin!
Med "Dark Knight" visket Hans ut grensa-
-mellom symfoni og elektronikk. Man vet ikke helt hva som er hva.
Man hører ofte lette, repeterende strykerostinatoer.
Alt handler om den vedvarende pulsen.
Svært mektig.
Svært spennende.
Hans Zimmer er en legende som bare blir mer legendarisk.
Slutten av "Inception" er som en ny morgen.
Han kommer hjem for å gjenforenes med familien i virkeligheten,-
-og det føles som om alt ordner seg.
Hans Zimmers musikk skyller over en i bølger.
Musikken blir bare sterkere.
Men man står igjen med et spørsmålstegn.
Musikken tilfører virkelig en hel del.
De siste fem årene har regissører begynt å be ikke-filmkomponister-
-om å gjøre noe unikt. Som Trent Reznor og Atticus Ross.
De er gode eksempler på mennesker som elsker...
Artister utenfor filmmusikkverdenen-
-kan gi filmenes musikk og sound veldig mye ekthet.
Lydene de bruker, er veldig moderne.
"The Social Network" er følelsessterk.
Det er et ubehagelig lyrisk piano. Det er menneskelig, men teknisk.
Det er følelsesmessig mørkt, men likevel følsomt.
David Fincher ringte. Lag musikken til min nye film om Facebook.
Jeg har vondt for å tenke meg noe mindre sexy.
Vi prøvde å teste ting som ikke føltes intuitive.
Vi ville forandre en films temperatur-
-og publikums følelsesmessige reaksjon.
Det fikk filmen til å føles mye mer betydningsfull-
-enn noe om "påfunn på college" som feil musikk kunne ha skapt.
Siden det lager mange flere elektroniske artister filmmusikk.
Musikken blir ofte mye mer følelsesladd.
-Trent Reznor og Atticus Ross. -Det var velfortjent.
Trent Reznor vant en Oscar for beste filmmusikk. Det var velfortjent.
Når man har et ukonvensjonelt bilde med et ukonvensjonelt sound,-
-kan summen bli større enn delene.
Nettoresultatet blir på visse måter et vakkert kaos.
Filmmusikken har forandret seg ganske radikalt.
Man eksperimenterer mer og har større frihet.
Man spør artister som aldri før kunne tenkes å lage filmmusikk,-
-og det er veldig spennende.
Teknologien har gjort det mulig for alle komponister-
-også å være produsent, men melodien er det viktigste.
Dette er den eneste cue som mangler noe. Det er også den første.
Så hvis vi kan gjøre en slags...
...orkesterukulele, så å si... Noe veldig enkelt i stil med...
-Alle? -Ja. Noe veldig søtt.
En, to, tre...
Kan dere gjøre det med neglene oppå strengen,-
-så det låter litt skittent?
Ja! Ja!
Celloen nå.
Det låter fantastisk. Jeg er mer enn fornøyd. Jeg er hypnotisert.
Ja da...
Det var sterke saker! Vakkert!
Takk igjen, for dere er fantastiske,-
-og det er en ære for meg at dere spiller musikken min,-
-så mange takk!
Når innspillingen er overstått, er tiden inne for å mikse.
Den mer tekniske biten.
Det siste jeg gjør, er en sluttmiks,-
-så alt som skal høres, høres.
Man må jobbe med alle elementene for å skape den riktige følelsen.
Melodien er veldig ukomplisert, for han er en stor, ukomplisert skurk.
Filmen har et dramatisk øyeblikk.
Før hadde jeg ikke valthorn, så jeg legger dem inn her.
Dere kan sikkert ikke høre dem engang.
Ok. Nå mikser jeg dem opp litt.
De var der hele tiden, men uten valthorn får jeg ikke samme kick.
Enorme roboter løper på veien, så den linja må mikses høyt,-
-for ellers høres den ikke. Hensikten må være tydelig.
Valthornene forsterker følelsene.
Man må sørge for at delene som skal gripe publikum, høres godt nok...
...for å si noe.
Man kan ikke nøle. Man må være tydelig.
Folk reagerte veldig sterkt på "Fast og Furious 7".
Paul og rollefiguren hans tar farvel.
Det var nok en av de sterkeste kinoopplevelsene jeg har hatt.
Og det ble blandet med virkeligheten.
Man føler når en cue griper publikum. Jeg elsker alle følelsene.
Å se hvordan publikum reagerer på filmene ens er til stor hjelp.
Det hjelper ikke filmen som alt er ferdig, men det hjelper neste film.
Selv å få se hvordan folk reagerer på musikken, er kjempekult.
Jeg setter meg ofte foran og snur meg for å se publikum.
Det er sjelden at noen ser meg, men iblant når jeg ser på dem,-
-er det noen som ser rett på meg mens jeg ser tilbake.
Det er ubehagelig, så da går jeg.
Man vil vite hvordan noe fungerte.
Særlig i scener med mye musikk.
Så gjør jeg noe som er en anelse pinlig.
Jeg løper til en toalettbås-
-for å sjekke om de nynner eller plystrer temaet.
Det har faktisk skjedd utrolig mange ganger.
Det er som en skikkelig klapp på skulderen.
Jeg påvirket dem på et nivå som de ikke er bevisste om.
Det er kult å se andre oppleve det jeg opplevde,-
-når jeg så filmer som barn.
At det lever videre lengre enn en selv, føles sprøtt.
Disse filmene vil bli sett etter min død, og det er kjempekult.
Vi filmkomponister er de siste på jorda-
-som daglig benytter orkestre. Uten oss kan orkestrene forsvinne,-
-og det ville skape en revne i kulturen vår.
Det hadde vært et tap for menneskeheten.
Vi er alle sårbare.
Vi kan snakke i flere timer uten noe problem,-
-for jeg gjemmer meg bak ordene,-
-men når jeg spiller musikken min, så blottlegger jeg meg selv.
Det er veldig skremmende.
Jeg elsker det jeg gjør.
Selv når paranoiaen og frykten får meg til å rive meg i håret.
Jeg vil likevel ikke gjøre noe annet.
Veldig få personer kan inspireres til å skrive noe genialt hver dag.
Musikken spiller en viktig rolle i hvordan man reagerer på en film.
En film er ingenting hvis musikken er feil.
Man må gjenoppfinne seg selv og tilpasse seg til vanskelige psyker.
Det er en tung byrde å bære. Man kjemper og tviler,-
-og iblant går man i veggen.
Følelsen når man lykkes, er noe ekstra.
Filmmusikk er en av 1900- og 2000-tallets store kunstformer.
En filmkomponist tilfører noe spesielt med intuisjonen sin.
Den unike kombinasjonen-
-er det som gjør filmmusikk så kraftig og gåtefull,-
-og sannsynligvis umulig for oss forskere å få grep om.
Da vi klippet "Titanic", sendte James musikk.
Han brukte synthesizeren for å skissere opp-
-hva han ville gjøre med orkesteret. Han sendte nye ideer.
En dag fikk jeg en CD der det sto "skisse".
"Ok, den er til skissescenen."
Jeg mikset litt med den til den lot til å passe bra med scenen.
Jeg la et pianonedslag på Leonardos øyne når han ser mot kameraet.
Øyenkontakten når han tegner henne, var viktig. Så fløt det bare.
Jeg ringte ham og sa:
"Det funker så bra i skissescenen!"
Han sa: "Nei, det er bare en pianoskisse til en melodi."
Jeg sa: "Den funker herlig, så pell deg hit nå."
Han kom. "Ok, jeg orkestrerer den."
Jeg sa: "Nei, bare pianoet."
Han sa: "Verdens beste pianist bor i London."
Jeg sa: "Nei, det er jo deg".
Tekst: Jan Helge Hordnes www.btistudios.com